Un pelegrí apassionat
Puig i Ferreter va escriure una novel·la demiúrgica, paranoica, a la vegada expiatòria i venjativa
![Joan Puig i Ferreter.](https://imagenes.elpais.com/resizer/v2/B3ECE3J4EGGJBUP54H5USRL2YI.jpg?auth=e42201ebe6667075209c360d1d3e705475a3225ae8515078158c3e2d5e284a80&width=414)
Quan Joan Puig i Ferreter es posà a escriure El pelegrí apassionat, l’aventura consistia a fer la novel·la més ambiciosa de la literatura catalana, una apologia pro vita sua i un nou atac d’artilleria contra el noucentisme, tan antinovel·lístic. Què li va fallar? Els defensors de la novel·la vitalista “i prou” solen errar contraposant experiència i sistema perquè les necessitats de la ficció reclamen, precisament, l’equilibri entre sistema i experiència. És probable que pocs lectors hagin pogut llegir cadascuna de les pàgines dels dotze volums d’El pelegrí apassionat, per molt que —per exemple— valorin i assaboreixin la frescor vital d’Els camins de França. Al capdavall, el problema de Puig i Ferreter no és d’energia sinó de manca —modernista— de fonaments intel·lectuals. Moltes bones novel·les tampoc en tenen, però no propugnen l’ambició expositiva i la llarga durada que pretenia Puig i Ferreter. Entre els llibres més autobiogràfics de Gorki i —per exemple— la vertebració d’una novel·la riu de deu volums com el Jean-Christophede Romain Rolland, Puig i Ferreter tria els desordres de l’ànima russa, enfront de l’idealisme musical i humanitarista. Incidentalment, és Gorki qui convida Rolland a conèixer Stalin.
L’enginyer Robert Musil va emprendre una de les novel·les més sistemàtiques i no la va acabar. Més sistema que experiència? En el cas de Puig i Ferreter seria a l’inrevés: més experiència —sense forma, poc destil·lada, sense mesura— que sistema. Si en el cas de Musil la complexitat va massa enllà del detall, a El pelegrí apassionat l’excés de detall pertorba l’ordre narratiu i una feble voluntat de sistema anul·la l’òrbita de les complexitats existencials que Puig i Ferreter volia desentrellar. També li mancava una prosa dúctil, construïda, sedimentada. Li faltava la tradició narrativa d’altres literatures.
Avui encara, el personatge tumultuós que era Puig i Ferreter es menja la seva literatura. Si convé llegir El pelegrí apassionat, fem-ho amb paciència perquè, obsedit per la seva condició de fill natural repudiat i per la restitució de l’honor posat en dubte pels afers de la Generalitat a l’exili, al final d’un esforç titànic Puig i Ferrater va escriure una novel·la demiúrgica, paranoica, a la vegada expiatòria i venjativa. La història de la novel·la va plena d’impulsos encara més tèrbols, però al final el talent i la pietat poden salvar un llibre. Per a qui vulgui un Puig i Ferreter més a mà, les seves Memòries polítiques són molt actuals. Home d’ERC, al final es demanava per l’arrelament de tanta permanència d’una idea “segons la qual Catalunya, les coses i la gent catalana són sagrades, són tabú” i criticar-ho no convé si es vol poder tocar “el sagrari racial i nacional” entre fums d’encens. Vet aquí un pelegrí apassionat i a la vegada impertinent.
Tu suscripción se está usando en otro dispositivo
¿Quieres añadir otro usuario a tu suscripción?
Si continúas leyendo en este dispositivo, no se podrá leer en el otro.
FlechaTu suscripción se está usando en otro dispositivo y solo puedes acceder a EL PAÍS desde un dispositivo a la vez.
Si quieres compartir tu cuenta, cambia tu suscripción a la modalidad Premium, así podrás añadir otro usuario. Cada uno accederá con su propia cuenta de email, lo que os permitirá personalizar vuestra experiencia en EL PAÍS.
En el caso de no saber quién está usando tu cuenta, te recomendamos cambiar tu contraseña aquí.
Si decides continuar compartiendo tu cuenta, este mensaje se mostrará en tu dispositivo y en el de la otra persona que está usando tu cuenta de forma indefinida, afectando a tu experiencia de lectura. Puedes consultar aquí los términos y condiciones de la suscripción digital.