Agonia d’arxius i col·leccions
Cap autoritat demana als gestors dels edificis d’interès de contribuir per comprar i refer fons
![L’arxiu del CoAC ja podria ser, perfectament, la base per a un futur Museu de l’Arquitectura.](https://imagenes.elpais.com/resizer/v2/LSW7LU5O73FLK62HLDXVKRINAU.jpg?auth=19ec85a458c4ca7cac4cae63a04ab6bd2502cb0fbbd39841cb9da3e152bae410&width=414)
Si la família de l’arquitecte Josep Antoni Coderch ha decidit donar el seu arxiu al Centro de Arte Reina Sofía és una decisió a respectar. Podria ser pitjor: podria haver acabat al Centre Canadenc d’Arquitectura, i ho tindríem més complicat per anar fins allà. Així doncs, que estigui a Madrid, l’equidistant centre d’aquest país —avantatge innegable del centralisme—, és molt millor. Els arxius de molts arquitectes van al centre canadenc atrets per les possibilitats que ofereix el fet de tenir-los mantinguts, inventariats, organitzats i accessibles per a tothom qui vulgui investigar. Un arxiu no és un contenidor, és un lloc que permet estudiar sobre les obres d’arquitectura, les construïdes i les que no van veure la llum, les alterades i les enderrocades, i també sobre materials diversos: fotografies, publicacions...
L’arxiu té sentit mentre l’obra de la qual forma part tingui interès. La documentació que hi trobem permet estudiar coses i establir connexions i relacions que les obres no permeten fet totes soles. Però els arxius no tenen sentit si no formen part dels programes de recerca de les universitats, sense ajuts i beques i sense departaments que dirigeixin i orientin els seus investigadors cap a aspectes concrets d’aquests arxius. En la mesura que els investigadors consultin i treballin sobre la documentació dels arxius i realitzin recerques d’interès, aquests augmenten el seu valor i prestigi, igual que qualsevol museu basa el seu prestigi en la col·lecció sobre la qual es fonamenta i en el material que hi està dipositat. Si volen un exemple gràfic d’això, vagin a veure o a interessar-se per la col·lecció castigada del Museu de Zoologia de la Ciutadella, o preguntin on són els vaixells del Museu Marítim, o llegeixin sobre la ruïna del Museu de Geologia, tancat tot esperant que caigui i la seva desaparició sigui inevitable. Les col·leccions, a Barcelona, sembla que estan castigades per innovadors al capdavant d’alguns museus. Els museus interactius per anar a passar el diumenge amb les criatures no serveixen a aquest propòsit: per fer això serveix un programa de televisió.
Un no és expert en museografia ni en arxivística, però veu el que veu a la seva ciutat i sap que encara falta recórrer un llarg camí. La ciutat ha de voler, cuidar i interessar-se pel seu patrimoni de paper i per les seves col·leccions.
El cas de l’arxiu Coderch hauria de servir per operar un canvi radical. Quant temps fa que es parla del Museu d’Arquitectura i no s’ha fet cap pas, des de Jordi Hereu? Un arxiu com el que actualment té el Col·legi d’Arquitectes de Catalunya (CoAC) podria ser una peça clau per a un museu així. A la darrera ocasió que es va parlar del museu per ubicar-lo a Santa Mònica, van ser els mateixos artistes plàstics els que s’hi van oposar. No ens queixem doncs que marxin arxius com aquest, i concentrem-nos en els que tenim. Els arxius han de ser com un banc suís: solvents, estables, amb garanties i que no facin perdre valor al que hi ha dipositat. Algú creu que la situació actual ofereix alguna d’aquestes condicions? Encara es mira els museus i la cultura amb recel. El cas de l’ampliació del Macba, contraposant la salut del barri al museu i alentida des del mateix Ajuntament, n’és un exemple.
No hi ha cultura en aquest sentit. La UPC, d’on soc professor, té castigat l’arxiu de la Càtedra Gaudí a l’ETSAB sense un pressupost adequat. El rectorat sembla incapaç d’entendre el valor del patrimoni del jove Gaudí allí dipositat. Segur que si ho sabessin a Madrid, ja haurien comprat l’arxiu. L’excusa nacional és que no tenim diners i no els tenim per culpa de Madrid. El cas de Gaudí i de la seva obra és paradigmàtic, el veiem transformat en un negoci rendible pels propietaris d’una obra convertida en atracció cultural, amb cues permanents i entrades entre 15 i 21 euros. S’han preguntat algun cop, veient les milionàries cues a la Pedrera o a la Casa Batlló, per a què deuen servir els beneficis? Per alimentar la recerca i la cura dels arxius d’arquitectura d’aquest país, segur que no. ¿Alguna autoritat amb sentit d’estat els ha demanat als propietaris i gestors dels edificis d’interès arquitectònic a Barcelona que contribueixin a fer un fons per comprar arxius, cuidar-los, netejar-los i desinfectar-los i per posar en marxa beques que els estudiïn i facin augmentar l’interès pels arxius? Si no ho han fet, per què es queixen ara pel cas Coderch?
Tu suscripción se está usando en otro dispositivo
¿Quieres añadir otro usuario a tu suscripción?
Si continúas leyendo en este dispositivo, no se podrá leer en el otro.
FlechaTu suscripción se está usando en otro dispositivo y solo puedes acceder a EL PAÍS desde un dispositivo a la vez.
Si quieres compartir tu cuenta, cambia tu suscripción a la modalidad Premium, así podrás añadir otro usuario. Cada uno accederá con su propia cuenta de email, lo que os permitirá personalizar vuestra experiencia en EL PAÍS.
En el caso de no saber quién está usando tu cuenta, te recomendamos cambiar tu contraseña aquí.
Si decides continuar compartiendo tu cuenta, este mensaje se mostrará en tu dispositivo y en el de la otra persona que está usando tu cuenta de forma indefinida, afectando a tu experiencia de lectura. Puedes consultar aquí los términos y condiciones de la suscripción digital.