La sort
La tórtora ens mirava des d’una llangor infinita, com qui diu que no hi ha res a fer
![Il·lustració de José Luis Iniesta.](https://imagenes.elpais.com/resizer/v2/ILGRLGFA3SGZK76KM25IYQASLM.jpg?auth=ce7f4b7a19a44f817b57322b607fdcaa000cba3effb7a609b1d43dbd307a44ac&width=414)
El vent, una temible ciclogènesi explosiva (segons l’home del temps), l’havia fet caure del niu, i allí estava, als meus peus, aquell pollet de tórtora, esperant la seua sort. Aclofat contra una llamborda de la Gran Via del Marqués del Túria, esperava que un autobús l’aixafara o qualsevol altre destí semblant. Per a abandonar el niu, cal saber volar, i aquell poll (ho vaig comprovar de seguida) era molt novell en això. Anava amb les meues filles i em vaig veure obligat a arreplegar-lo. Si haguera anat tot sol, cap a la faena o cap a qualsevol altre compromís, haguera fet via. Una vida més que es perd en aquesta trituradora d’identitats gèniques que és el món. Però les meues filles el varen descobrir i jo no vaig poder fer una altra cosa. Davant dels collfreds transeünts de la Gran Via, el vaig agafar amb les mans, i mentre el prenia notava les tremolors d’aquell cosset. Una dona guarnida amb mil sotabarbes, amb un llarg abric de visó, va somriure significativament i em va dir: “Quin embolic, guapo!”. I jo vaig fer que sí amb el cap, amb el poll a les mans, però les coses vénen així. El duguérem a casa i el posàrem en una capsa de cartó, amb unes molles de pa i una miqueta d’aigua. Però el pollet no menjava i aleshores vaig témer el pitjor, que allò acabara com el rosari de l’aurora. La tórtora ens mirava des d’una llangor infinita, com qui diu que no hi ha res a fer. Férem l’intent de forçar-la a menjar, obrint-li el bec, i de donar-li aigua amb una xeringa. Finalment, anàrem a una botiga d’animals i compràrem menjar per a canaris: una amable veterinària, que va escoltar pacientment tota la història, amb els nerviosos contrapunts de les meues filles, ens digué que hi provàrem amb allò, a veure si hi havia sort. La tórtora havia passat a ser la nostra primera i quasi única preocupació. Aquell aliment va funcionar i, a poc a poc, va recuperar forces. Durant unes quantes setmanes, va ocupar el nostre bany, fent curtes revolades, i va trobar en la barra de la dutxa una bona talaia, des d’on ens espiava, i també piulava, tímida. Les meues filles, abans d’anar a escola, s’acomiadaven d’ella: “Adéu, Milagrosa!”. Li posàrem aquest nom després de desestimar el de Perla, que va semblar massa fàcil. “Perla no, Milagrosa!”, vaig dir jo mig en broma, i pel que siga se li va quedar aquell nom. Fa uns pocs dies, la vàrem alliberar en la Gran Via, prop d’on l’havíem trobada: abans, però, li pintàrem una pota de vermell, per poder distingir-la. Va alçar el vol, amb un batec fort i elegant, i ja no l’hem tornada a veure, amb gran tristesa de les meues filles. Però des d’aleshores no hi ha tórtora que es creue per davant meu a qui no li mire les potes, per si de cas és ella.
Tu suscripción se está usando en otro dispositivo
¿Quieres añadir otro usuario a tu suscripción?
Si continúas leyendo en este dispositivo, no se podrá leer en el otro.
FlechaTu suscripción se está usando en otro dispositivo y solo puedes acceder a EL PAÍS desde un dispositivo a la vez.
Si quieres compartir tu cuenta, cambia tu suscripción a la modalidad Premium, así podrás añadir otro usuario. Cada uno accederá con su propia cuenta de email, lo que os permitirá personalizar vuestra experiencia en EL PAÍS.
En el caso de no saber quién está usando tu cuenta, te recomendamos cambiar tu contraseña aquí.
Si decides continuar compartiendo tu cuenta, este mensaje se mostrará en tu dispositivo y en el de la otra persona que está usando tu cuenta de forma indefinida, afectando a tu experiencia de lectura. Puedes consultar aquí los términos y condiciones de la suscripción digital.