El gran Vijande
Educat, diplomàtic i discret, ja als tallers era ràpid decidint si un artista li interessava o no
![El galerista Fernando Vijande, tot ell modat i envoltat d’art.](https://imagenes.elpais.com/resizer/v2/4YQUTGSS63KDUPJIKOD33KO4FI.jpg?auth=1405401b1f1214b71df287ddc3700fd5b4f880b5fa4be21e3e1da33a0d45cd07&width=414)
Fernando Vijande era alt, guapo, elegant, educat i intel·ligent. També parlava idiomes, cosa estranya en aquells anys setanta a Espanya. Català que vivia a Madrid, va contribuir de manera fonamental a la modernització del galerisme a Espanya i al suport dels llavors joves talents, així com a la seva difusió internacional. Vijande, amb la seva sòcia la nord-americana Gloria Kirby, havia obert un antiquari, però l’escultor xilè Raúl Valdivieso el va convèncer per obrir una galeria d’art. Valdivieso va portar Claudio Bravo i el pintor Juan Giralt, que al seu torn va portar Gordillo, Darío Villalba i Alexanco. Ells van començar a suggerir altres noms d’artistes, mentre que els crítics vindrien després a connectar-lo amb figures llavors emergents dins de l’art espanyol. A mitjan anys setanta, Vijande va preguntar a qui això escriu quins artistes joves m’interessaven i si li podia acompanyar a veure’ls. Li vaig presentar Sergi Aguilar i vam viatjar a València a veure Carmen Calvo, Miquel Navarro i Jordi Teixidor. Era sorprenent que ja als tallers Vijande fos tan ràpid a decidir si l’artista li interessava o no. Tot era fàcil amb ell: l’educació, la discreció i la diplomàcia de què parla Margit Rowell en el catàleg d’aquesta mostra eren virtuts reals de qui, a més, pagava un sou mensual als seus artistes a canvi d’obra, la qual cosa els permetia viure del seu treball i fer-se, ell, una bona col·lecció.
Però abans d’això, la galeria Vandrés havia obert el 1971 i havia exposat la col·lectiva Eros i l’art actual a Espanya, censurada per la policia, que va arribar a retirar moltes obres i va donar un ressò mediàtic a la galeria. Alguns dels seus artistes els va exposar quatre o sis vegades, com ara Muntadas, Zush, Gordillo, Alexanco o Teixidor, entre d’altres, prova de la seva fidelitat i confiança en el seu art. Fins a 1981 la galeria es va dir Vandrés i era al carrer Don Ramón de la Cruz, 26; més tard es va anomenar Vijande i va tenir la seu en un garatge de Núñez de Balboa, 65. El gust de la galeria sorprèn avui per dos motius: pel seu eclecticisme, que el va fer exposar des del conceptual Muntadas fins a la figuració de Guillermo Pérez Villalta o Chema Cobo; des del minimalisme de Jordi Teixidor, de Bechtold o de Sergi Aguilar fins al simbolisme de Teresa Gancedo; des de la relectura de la pintura i l’escultura de Carmen Calvo i Miquel Navarro fins a l’hiperrealisme de Claudio Bravo o el neokitsch dels Costus, i també els més clàssics Ràfols-Casamada, Hernández-Pijuan o Guinovart, passant per la festa ritual de Miralda, anomenada Situació-Color, aquest cop a la residència barcelonina de Josep Suñol.
FERNANDO VIJANDE. RETRAT 1971-1987
Fundació Suñol
Pg. de Gràcia, 98
Barcelona
Fins al 7 d'abril de 2018
El segon motiu de sorpresa és el de la seva aposta internacional, mostrant Jannis Kounellis, Nino Longobardi, Charlotte Moorman o Allan Kaprow, Mappelthorpe i, sobretot, Andy Warhol, amb la presència de l’artista i de Pitita Ridruejo, de qui es va fer molt amic... (cal no perdre’s l’excel·lent crònica d’aquesta estada a càrrec de Rosa Maria Pereda, reproduïda en el catàleg de la mostra).
Encara que Vijande es deixava subjugar per les modes, cal dir que també les pescava al moment i que no va exposar mai, com passa sovint a Espanya, restes o obra menor d’artistes enormement famosos. També cal esmentar que la seva galeria no hauria estat la mateixa sense l’ajuda de tres dones: Marisa Torrent, primera codirectora de la galeria; Daniela Tilkin —que va suggerir una exposició-homenatge al Reina Sofia, que inexplicablement va declinar l’oferta— i la supermoderna Blanca Sánchez, durant molts anys ànima de la galeria.
Pel que fa a l’exposició de la Fundació Suñol, recorre tota aquesta història i mostra obres dels artistes, fins i tot d’alguns d’ells amb obres anteriors i d’altres de més recents. I encara que hi ha gustos personals i preferències inevitables, són de destacar les obres de Darío Villalba, que tant van impressionar als anys setanta, les teles de Guillermo Pérez Villalta o la de Joan Giralt —tan desconegudes a Barcelona—, les de Carmen Calvo —amb les seves acumulacions de segments de fang (per a quan una veritable retrospectiva de Carmen Calvo a Catalunya?)—, les de Miquel Navarro, Sergi Aguilar, Jordi Teixidor, Susana Solano... i dels que es van perdre una mica pel camí, com l’excel·lent pintor Xavier Franquesa.
Tu suscripción se está usando en otro dispositivo
¿Quieres añadir otro usuario a tu suscripción?
Si continúas leyendo en este dispositivo, no se podrá leer en el otro.
FlechaTu suscripción se está usando en otro dispositivo y solo puedes acceder a EL PAÍS desde un dispositivo a la vez.
Si quieres compartir tu cuenta, cambia tu suscripción a la modalidad Premium, así podrás añadir otro usuario. Cada uno accederá con su propia cuenta de email, lo que os permitirá personalizar vuestra experiencia en EL PAÍS.
En el caso de no saber quién está usando tu cuenta, te recomendamos cambiar tu contraseña aquí.
Si decides continuar compartiendo tu cuenta, este mensaje se mostrará en tu dispositivo y en el de la otra persona que está usando tu cuenta de forma indefinida, afectando a tu experiencia de lectura. Puedes consultar aquí los términos y condiciones de la suscripción digital.